Mottatt, vi ser det, Jack.
Og vi har en avlesning på...
...minus to grader i dockingindeksen.
Vi vil vite om det er 2,0 nøyaktig eller 2,1 eller 1,9.
Nei, minus 2,0 nøyaktig.
CAPCOM, ser ut som det siste vi trenger å høre
er en røring av H2 og O2 når det passer.
Ok.
13, vi har én ting til,
når dere får sjansen, vil vi at dere skal røre i cryotanken.
I tillegg har jeg en aksel og en dreietapp...
Ok.
...for å se på kometen Bennett, om dere trenger den.
Ok, avvent.
Hei, Houston, vi har et problem her.
- Vi har et større problem. - Ok, hør etter, folkens.
Vi har mistet trykk i brenselcelle én og to.
Houston, vi har et problem.
Avvent. De har et problem.
Hoved-B bus underspenning.
Mottatt. Hoved-B underspenning.
Avvent, 13. Vi ser på det.
Vi hadde et stort smell i sammenheng med varsellampen.
Det vi tenkte var: "Vi er langt hjemmefra."
Vi ble truffet av noe vi ikke forventet, vi ble truffet av noe som vi
i vår villeste fantasi eller spekulasjoner aldri forventet.
Det rommet var helsikes forvirret.
Det tok en stund før jeg innså det, men det var sant,
og jeg tror ikke Mission Control visste hva de skulle gjøre.
Jeg sa: "Chris, vi sitter dypt i det."
Vi prøvde fortsatt å få oversikt over problemet.
En av brenselcellene våre hadde dødd, og den andre var døende,
og ut i fra alt vi hadde...
Det er ikke mulig.
Det er ikke en overlevelig situasjon, men mannskapet lever.
Det viktigste for meg var tid.
Vi trengte tid til å tenke.
Vi måtte dra sammen dette laget
og gjøre noe som aldri hadde blitt gjort før.
NASA ROMFARTSENTER
Og, Tim Peake, mens du jobber deg rundt masten der,
se gjerne på lastretningen og få litt oversikt...
Når jeg prøver å fortelle folk
hva jeg jobber med, må jeg alltid spørre:
"Har du sett Apollo 13?"
Du vet det rommet der alle sitter?
FLYGELEDER
"Det er det jeg driver med."
Når du beskriver jobben din, spør de: "Hva gjør du for NASA?"
Jeg sier jeg er flygeleder,
og de ser på meg spørrende...
FLYGELEDER
...og så sier jeg: "Du vet, han med vest og kort hår?"
Jeg har fått møte noen av de gutta.
Jeg beundrer alt det de står for
og hva de fikk til.
Jeg syns det er utrolig
at fra ingenting, har de bygd denne flotte institusjonen.
Ok, forstår det. Det er ventilasjonstuben i midten.
Vi hadde ikke vært her i dag uten deres prestasjoner
og fremskrittene de gjorde
i å vise oss veien mot menneskelig romfart.
Ja, vi forlater dere der.
Ok. Mottatt.
Folkene som har jobbet i NASA,
og spesielt folk fra Apollo-alderen,
kommer og snakker med oss
for å forsikre at vi virkelig forstår jobben
som vi er i ferd med å gjøre,
og deler sine erfaringer med oss.
Vi er alle takknemlige til våre grunnleggere.
Jeg vokste opp i både Oklahoma og Texas,
og jeg pleide å sitte ute om natten og stirre på månen.
Det falt meg aldri inn...
EECOM: STRØM OG LIVSSTØTTE
...at vi ville lande folk der.
Jeg liker fortsatt å gå ut og stirre på månen,
men ikke på samme måte som da jeg vokste opp.
Det er en annen måne for meg nå.
Barndommen min var i regi av faren min som var fyllik,
og rundbrenner og gambler.
Jeg forlot Philadelphia, der vi bodde sist...
EECOM: STRØM OG LIVSSTØTTE
...da jeg ble 18 og sa: "Det holder."
"Jeg skal vekk herfra," så jeg vervet meg.
Og de gjorde meg til værmann.
Av alt mulig.
Da jeg var på sisteåret på videregående tok jeg en egnethetsprøve,
og den sa jeg burde jobbe enten i begravelsesbyrå eller som ingeniør.
Så jeg dro på biblioteket og lånte en bok som het Hva Ingeniører Gjør,
og det var interessant, så jeg sa:
"Det er det jeg vil bli. En ingeniør."
FIDO: KALKULERER/OVERVÅKER BANEN
Jeg ble født i en liten by i Pennsylvania, en kullgruveby.
Faren min jobbet i kullgruvene en stund.
GAMLE SMIE
Da jeg vokste opp var jeg fascinert av fly,
så jeg bygget modellfly og hang dem fra taket.
I balsatre. Lærte meg å legge papir rundt dem og krympe det.
FLYGELEDER
De så bra ut etterhvert.
Flyfabrikker trenger menn til å designe fremtidens fly.
Jeg gikk på Virginia Tech under Andre verdenskrig.
Jeg studerte maskinteknikk,
men jeg ville bli baseballspiller, ikke ingeniør...
LEDER FOR FLYGEOPERASJONER
...men jeg visste jeg ikke var god nok.
Jeg trodde jeg skulle bli baseballstjerne, men jeg var ikke god nok.
Jeg var på vei ingensteds.
Jeg endte opp på folkehøgskole og studerte markedsføring.
I de to årene jeg var der
lærte jeg ikke stort, selv ikke om markedsføring.
Jeg lærte å røyke sigaretter, sigarer,
drikke whisky og jage jenter. Det var det jeg lærte.
INCO: DATA, STEMME OG VIDEO
Og jeg lærte det godt.
Og så forandret alt seg.
Det er noe nytt på himmelen,
noe vi aldri har sett der før.
Det omkretser jorden hvert 96. minutt.
Det kalles Sputnik.
SE DEN RØDE BARON OVER USA.
Jeg husker Sputnik.
Det var i en engelsktime,
høyttalerne kom på
og rektor fortalte hva som hadde skjedd...
EECOM: STRØM OG LIVSSTØTTE
...og russerne hadde sendt et fartøy ut i verdensrommet.
Jeg husker jeg kjørte langs veien,
og da jeg hørte nyhetene tenkte jeg:
MÅNEMODULKONTROLL
"Hva? Hva er dette?"
Og vi sa: "Herregud. De ligger foran oss."
De har en menneskeskapt satellitt."
FLYGELEDER
Og kort tid etter det fløy Gagarin.
Det var årets propagandakupp.
Og vi visste alle at dette var et race.
Etter russernes fløy, ble USAs planer fremskyndet.
Kommandør Alan B. Shepard ble sent på en i en suborbital bane ulikt russeren...
Og da Kennedy kastet hansken
som var å dra til månen og tilbake innen tiåret var omme,
jeg husker det, jeg var ikke engang i romprogrammet,
men jeg husker at jeg tenkte: "Er det mulig?"
Intet annet romprosjekt i denne perioden vil imponere menneskeheten mer,
være viktigere for utforskningen av verdensrommet på langsikt,
og ingen andre vil være så dyre og så vanskelige å gjennomføre.
President Kennedy hadde lagt kursen.
Å lande menn på månen...
...innen tiåret var omme.
APOLLOPROSJEKTET:
BEMANNET FLYGNING TIL MÅNEN
Vi visste ingenting om å dra til månen,
om omgivelsene vi skulle inn i,
eller de mekaniske aspektene av det som ville kreves av oss.
Disse tingene er meget kompliserte.
De virker kanskje ikke kompliserte i dag,
men de var helvetes kompliserte den gang.
Bakgrunnen til flygeledelsen var virkelig
det vi gjorde i testflygninger... å teste fly.
Edwards luftforsvarsbase, NACA, der jeg jobbet,
var ansvarlige for å teste X-1.
Dermed var det naturlig å ha folk på bakken
som overvåket X-1-systemene
og passet på at den var klar til å fly fra undersiden av en B-29.
Og de kunne følge med på hvordan fartøyet presterte,
men også testpilotens prestasjon.
Det var sånn jeg forsto flygetesting,
og det ble også min forståelse av flygeledelse.
Så hva betyr det når det gjelder romfart?
Hvordan kan vi finne opp et slikt system
som lot oss få den informasjonen og snakke med mannskapet?
Det var en stor jobb.
Vi hadde ingen bygninger, vi hadde ikke radar,
vi hadde ikke telemetri,
vi hadde ikke stemmekommunikasjon.
Og vi endte opp med å si: "Dette er det vi trenger."
Vi må fortelle dem at den må ha en datamaskin.
Hva i helvete er en datamaskin?
Såpass lite visste vi.
Det var ikke noe vi plutselig bestemte,
at vi skulle ha et kontrollsenter, at vi skulle ha stasjoner,
og dermed så flyr vi.
Sånn skjedde det ikke.
Det utviklet seg over tid.
Det var en evolusjon.
Chris er skaperen av Mission Control.
Han var den første stemmen vi hørte,
og han var grunnlaget for det som Mission Control ble
og forholdet det hadde med mannskapene og selve flygningene.
Det var aldri noe spørsmål om hvem som var sjef...
FLYGELEDER
...fordi han hadde personligheten og holdningen,
han hadde snarheten og de mentale evnene
som var nødvendig for å sette sammen dette laget.
Han hadde en evne til å se
hva som foregikk, hva som trengtes,
og til å tenke gjennom hva som måtte gjøres for å få det til.
...to, én, ild.
PROJECT MERCURY SENDTE DE FØRSTE AMERIKANERNE TIL VERDENSROMMET
Utsikten er fantastisk.
FLYGNINGENE BLE SENDT OPP OG KONTROLLERT FRA CAPE CANAVERAL I FLORIDA
Ved Cape var det dampmaskinaktige displayer.
Vi hadde masse små metere.
For å lese trykk og temperatur,
brenselsnivå og slike ting.
Da vi fikk som mål å dra til månen,
var det et langt større steg enn Mercury.
Så det å bygge et kontrollsenter i Houston,
utstyre for den digitale tidsalderen, og få det til å fungere på den måten,
det var et stort steg videre
fra det vi hadde ved Cape-kontrollsenteret.
To hundre og førti mil vest for Cape Kennedy
ligger hjertet av hele prosjektet,
Senteret for bemannet romfart i Houston, Texas.
Og denne bygningen back meg,
hvor alle store avgjørelser tas under flygningen...
...Mission Control.
Fra oppskytning til vannlanding,
er det i dette rommet 17 avgjørende menn, med en gjennomsnittsalder på bare 30,
som passer på og kontrollerer Apollo-ferdene.
De blir hjulpet i sin oppgave av en kontinuerlig strøm av informasjon
som flyter inn i dette rommet 24 timer i døgnet fra verdensrommet
og målingsstasjoner over hele verden.
Fra disse displaypanelene bak meg
kan de hente opp alt mulig,
fra et direktesendt TV-bilde av Cape Kennedy, eller et redningsskip,
til månekart, som dette,
til kretsdiagrammer av de minste transistorene ombord på romfartøyet.
Alle kontrollerne i dette rommet hjelpes av seks rom fulle av støttestab.
Vi trenger mye folk.
Vi lette etter folk med visse egenskaper:
matematikk, systemer,
kommunikasjon osv.
Jeg hadde blitt luftfartsflygeleder.
Én dag ringte telefonen
og det var en mann fra Houston
som fortalte meg at de ansatte enhver ingeniør som gikk inn døren.
I neste øyeblikk
var at jeg var på vei til Houston i min Austin Healey sportsbil
med svart-hvitt-TV-en og klærne mine.
VELKOMMEN TIL HOUSTON! LUFTFARTSVEIEN TIL LATIN-AMERIKA OG EUROPA
SENTER FOR BEMANNET ROMFART NESTE HØYRE
Jeg jobbet ved McDonnell Aircraft med elektrisk design,
så jeg fikk et møte
og fylte ut en søknad for å jobbe for NASA.
Omtrent tre måneder senere
var det et telegram under døren da jeg kom hjem.
EECOM BAKROM: STRØM OG LIVSSTØTTE
Et jobbtilbud.
Da jeg søkte tenkte jeg at jeg kanskje ville få et møte.
Det fortalte jeg kona.
Men da telegrammet kom var det et jobbtilbud,
og tilbudet var for mer penger enn en bondegutt noensinne hadde sett...
EECOM: STRØM OG LIVSSTØTTE
...$6770 i året.
Min første jobb var å gi guidede turer på Mission Control,
og kontrollsenteret var i ferd med å få konsollene sine.
Og som turguide
fikk jeg muligheten til å møte folkene som skulle bemanne de konsollene...
GUIDO: NAVIGASJONCOMPUTER OMBORD
...og jeg sier "bemanne" fordi alle var menn.
Og de skulle drive de konsollene og ta avgjørelsene,
og de hadde ikke mye tid,
men de fortalte litt om hva de skulle gjøre,
i det minste den grunnleggende jobben på hver posisjon.
Denne fremre konsollraden, kjent som Skyttergraven,
muligens fordi de er på frontlinjen,
er hvor Rakettmennene sitter.
Det er deres jobb å sjekke at alle motorene ombord på romfartøyet
fungerer som de skal og dytter Apollo i riktig retning.
Rett bak dem her sitter Flightkirurgen.
Hans konsoll har to normale skjermer, lik alle de andre,
men her i midten på denne skjermen
kan han se den fysiske tilstanden til astronautene
hvert sekund gjennom flygningen.
Ved siden av ham sitter Kapsellkommunikatoren.
Som astronaut selv
har han trent med mannskapet og snakker astronautsjargong,
og fungerer på den måten som en slags tolk
når en spesielt vanskelig ordre må gis fra flygeledelsen til mannskapet.
Ved siden av ham, langs denne konsollraden,
er mennene som sjekker alle romfartøyets systemer.
Og bak dem, sjefen, flygelederen selv.
Han koordinerer alles arbeid
og bruker det til å ta ansvar for avgjørelser minutt til minutt
angående oppdraget gjennom hele flygningen.
INNEN JUNI 1965, VAR KONTROLLSENTERET I HOUSTON KLART FOR SITT FØRSTE OPPDRAG
Vi fikk et nytt program kalt Gemini.
Hvorfor har vi Gemini?
Vel, med alle tingene vi må få til for å dra til månen,
er vi nødt til å gjøre tester.
Vi må gjøre ting som beviser at vi kan gjøre de tingene.
Fem, fire, tre...
OPPSKYTNINGSKONTROLL, CAPE CANAVERAL
...to, én, ild.
Og en tilleggsfordel
som også var meget viktig
var at bakkelagene måtte lære hvordan de skulle operere.
Gemini ble en prøve på Chris Krafts tilnærming til Mission Control.
Så for laget på kontrollsenteret var Gemini et stort steg opp.
Hvert av oppdragene hadde spesielt definerte mål.
Én, at man kan overleve i verdensrommet.
To, at man kan være der over lengre tid.
Og så, alt som hadde med EVA å gjøre.
Romvandring og den slags.
Da vi var ferdige med Gemini
hadde vi en godt utprøvd gruppe mennesker.
Og da vi begynte med Apollo, måtte vi bare gjøre det større.
Alt måte være større.
Så vi var klare for utfordringene
som Apollo ville gi oss.
3-MANNS APOLLO NESTE
månen er et nødvendig første steg i utforskningen av planetene.
Å fly menn dit og få dem trygt tilbake dette tiåret
er målet til NASAs Apollo-prosjekt.
De tidlige oppdragene, Mercury
og erfaringen fra Gemini,
har brakt dette landet til neste milepæl:
Apollos første tremanns romflygning.
Dette er mennene som skal fly det oppdraget.
Kommandør Virgil Grissom.
Jeg kjente Gus Grissom ekstremt godt.
Jeg kjente Ed White ganske godt.
Jeg kjente ikke Roger Chaffe stort.
Jeg kjente familiene deres,
jeg kjente til evnene deres,
jeg kjente til hva som drev astronauter.
Saturn-raketten, Apollo-romfartøyet,
og alle komponenter og deler har blitt grundig testet.
Alt er nesten klart, inkludert mannskapet,
for dette landets første tremanns romflygning.
På Apollo 1, prøvde vi å få til den første bemannede flygningen,
og det var press. Selvfølgelig.
Det er vanligvis slik i begynnelsen av et program,
og vi hadde problemer med romfartøyet.
Vi visste det var dårlig laget.
Vi visste at ledningene var utildekket.
Min introduksjon til Apollo-programmet etter jeg var ferdig med Gemini
var at de foretok en rampetest
med mannskapet i flytilstand
på oppskytningsrampen ved Kennedy.
Det meste av aktiviteten var i regi av Cape.
Det var de som var ansvarlig. Vi bare overvåket.
Men Cape hadde ansvaret...
RETRO: RETUR/ABORT-MOTORER
...så jeg vet ikke om de følte press angående den testen.
Måten luken fungerte på var at den ble forseglet fra innsiden.
De satt inne i et romfartøy
i 1,1 bar av rent oksygen.
Jeg tror ikke noen av oss skjønte alvoret av faren
vi hadde utsatt mannskapet for.
Hvis du har noe som er brennbart, og det blir antent,
da er det katastrofe.
Så jeg satt der og så på all dataen som kom inn,
hørte på samtalen, absorberte det, lærte.
Jeg var på kontoret å gjorde papirarbeid,
men kom tilbake for å være flygeleder,
og Gus sier: "Klar til å dra",
omsider, etter å ha klaget på
at han ikke hørte noen eller ikke kunne prate til noen.
Hvordan skal vi nå månen hvis vi ikke kan prate mellom to, tre bygninger?
Så vi tok en pause.
De skulle se om de kunne fikse kommunikasjonen.
Og noen av dem reiste seg og gikk utenfor,
men jeg ble igjen.
Det var noe jeg skulle og jeg hadde øretelefoner på.
Og plutselig...
...så hørte jeg det... "Brann."
Så ble det stille, og så var det masse lyd.
Bare lyd. Jeg hørte ikke hva det var.
Alt skjedde veldig raskt.
Vi satt der og hørte mannskapet.
Vi hørte rop fra mannskapet.
"Egress, egress."
Jeg sa: "Kom dere på igjen. Noe skjer."
Og derfra er det...
...umulig å gjøre noe med det.
Selvfølgelig...
...er du bare i sjokk.
Jeg hadde vært i testflygningsbransjen
i store deler av livet,
og jeg hadde sett døden på mange måter, men ikke slik.
Så du føler skyld,
du føler anger,
du føler: "Herregud, hvordan kunne vi la dette skje?"
Jeg tror vi drepte de tre mennene.
Nesten mord.
Kort tid etter at dette skjedde
ble vi kalt inn til et allmøte i auditoriumet,
og vi ble kalt inn av Gene Kranz.
Vi hadde en gruppe med unge ingeniører,
de fleste kom rett fra universitetet
og hadde aldri opplevd noe lignende.
Det første du gjør
er å identifisere din del feilen.
Og Gene fortalte oss
at vi alle var ansvarlige for å ha drept mannskapet,
at vi ikke hadde gjort jobben vår.
Vi kunne gått til programsjefen og sagt:
"Vi er ikke klare," men nei.
Derfor skal vi aldri gjøre det igjen.
Våre lag ved Mission Control skal kjennes for to ord.
Han sa: "Jeg vil dere skal gå tilbake på kontorene deres",
og på tavlene deres,
vil jeg dere skal skrive 'tøff og kompetent',
"og det skal dere aldri fjerne."
Tøff: Vi skal aldri skulke ansvaret vårt
fordi vi er for alltid ansvarlige for det vi gjør,
eller i tilfelle Apollo 1, hva vi ikke gjorde.
Kompetent: Vi tar aldri igjen noe for gitt.
Vi slutter aldri å lære.
Fra nå av, som et lag, skal vi være perfekte.
Jeg tror det forandret hele holdningen
til hvem vi var, hva vi gjorde,
og hvordan vi fortsatte videre inn i romfartens fremtid.
DET VAR INGEN BEMANNEDE FLYGNINGER I 20 MÅNEDER ETTER BRANNEN.
Det er min mening, og mange andres,
at om det ikke hadde skjedd,
ville vi aldri ha kommet oss til månen.
Perioden som fulgte brannen var det eneste som reddet oss,
fordi vi fikk tatt et steg tilbake og sagt: "Hva er galt her?"
Hva må vi gjøre for å fikse det?"
Og det brakte hele organisasjonen sammen
fra topp til tå i NASA.
Uten at det hadde skjedd, ville vi aldri ha kommet dit.
Vi hadde ledere hele veien fra toppen
som sa til oss: "Få jobben gjort,"
og de prøvde ikke gjøre den for oss.
Vi jobbet for folk som var store ledere.
Det begynte med folk som Kraft og Gilruth og den gjengen,
og de veiledet folkene sine,
og du lærte å veilede folkene dine etterhvert som du ble leder.
For å være en leder,
må du være villig til å påta deg ansvaret
som kreves av deg,
det er det folk ikke forstår om ledelse.
De forstår ikke at det krever en forpliktelse...
...du må være villig til å akseptere.
Jeg ble kjent for å si nøyaktig hva jeg syntes.
Jeg vil høre hva du har å si,
og kanskje gir jeg deg huden full om jeg ikke liker det,
men sånn er "tøff".
Kom med en annen idé, kanskje jeg liker den.
Og slikt sa jeg til folk.
Det er min lederstyrke.
Folk likte det.
I 1968 FORTSATTE BEMANNEDE ROMFERDER
I OKTOBER TESTET APOLLO 7 DEN OMSTRUKTURERTE KOMMANDOMODULEN
APOLLO 8 FLØY MÅNEMODULEN I BANE RUNDT JORDEN
Apollo 8 skulle fly i bane rundt jorden.
Vi skulle fly månemodulen for første gang.
Og vi skulle gjøre forskjellige manøvrer mens vi var i bane.
De leverte månemodulen til Cape
og det var et grusomt stykke maskinvare.
De fikk ikke sjekket den ordentlig.
Som resultat av det lå den langt etter planen
og ville ikke være ferdig i tide med kommandomodulen
som var godt på vei.
NASA-ledelsen fikk en idé
om at de skulle ta den flygemuligheten de hadde,
gå ut ifra at de fikk fikset den og satt den på en Saturn V,
og dermed tenke på å fly rundt månen.
Jeg sa: "Herregud, det er noe helt annet."
Risikoen involvert er mange ganger høyere.
Det første jeg gjorde var å ringe folk
jeg trodde var nødvendige i bestemmelsen om dette var mulig.
Så vi møttes, omtrent åtte stykker,
pratet om det, og jeg fortalte dem hva vi tenkte.
Jeg tenkte: "Han må være gal."
Vi er langt unna å kunne få til det."
Og jeg sa: "Jeg vil dere skal gå..."
Dette er problemene slik jeg ser det.
Nå må dere tenke over dette
"og fortelle meg hva problemene er, og hvorvidt dere kan gjøre det."
Så det var en intens helg,
og vi møttes igjen på mandag og sa:
"Ja, vi kan klare det med disse begrensningene."
Så vi forlot Apollo 7 da vi var ferdige,
og med en gang kom de med den kunngjøringen. Jeg tenkte:
"Dere skal hva for noe?"
Vi skal sende et romfartøy ut på en bane
som vil bomme på månen med bare 10 mil?
Det var utrolig.
Så hvis alt går bra,
kl. 13.50 lørdag ettermiddag,
altså ti på åtte om morgenen her,
vil Borman, Lovell og Anders sitte der oppe, ett minutt fra oppskytning,
på et oppdrag som har større risiko
enn amerikanere noensinne har tolerert tidligere,
og på en rakett som bare har fløyet to ganger.
Apollo 8, du ser bra ut.
Vi ser bra ut.
Apollo 8, Houston. Du er go for neste fase, over.
Mottatt.
Det var en virkelig følelse av omfanget
av det vi gjorde på kontrollsenteret.
Vi firedobbelsjekket hvert tall vi sendte opp til mannskapet.
Ingen sa noe, men du kunne se,
når du så deg rundt,
at ja, han har samme tanker som meg.
Dette er ikke en simulering, det er ekte.
Apollo 8, Houston.
Vær så god, Houston.
Apollo 8. Du er go for TLI, over.
Mottatt, forstått. Vi er go for TLI.
Translunar bane, TLI,
når de gjorde det, da var du på vei.
Ingen mulighet til å komme tilbake
bortsett fra å dra rundt månen og tilbake.
Nå teller han, to...
...én.
Tenning.
Det satte oss på en kurs til månen,
40000 km/t, hele veien,
og vi kunne faktisk, hvis vi ville,
sveve fritt hele veien til månen.
Bane, styring, flydynamikk,
alle i det som kalles frontskyttergraven av kontrollsenteret
sier de er lykkelige, og det inkluderer boosteren.
Apollo 8, Houston, dere ser bra ut,
rett på linje.
Mottatt, Apollo 8.
I løpet av Apollo 8-oppdraget,
var jeg ikke direkte involvert,
så jeg hadde luksusmuligheten
til å føle det som
jeg er sikker på at folk i visningsrommet begynte å føle...
...følelsene som folk ute i verden som så på hadde.
De så på at dette mannskapet dro til månen og beskrev den.
ASTROENE PÅ VEI MOT MÅNEBANE
APOLLO TAR BILDE AV OSS
Og i stedet for å måtte fokusere på neste hendelse,
neste ting, når ringer vi neste gang,
så kunne jeg si: "Gud, så vakkert."
Jeg kan ikke tenke meg noe annet sted jeg heller ville vært i hele mitt liv
enn å være der på Mission Control.
Dette er Apollo-kontroll Houston,
68 timer, 52 minutter inn i Apollo 8s flygning.
Glynn Lunney har gått rundt rommet
og fått statusrapport fra flygelederlaget sitt.
Vi er go, fortsetter å avvente,
dette er Apollo-kontroll Houston.
Vi kjører på.
Jeg var på vakt under månebaneinngangen,
og vi begynner å falle mot månen,
og den blir større.
Banen rundt månen tar to timer,
og når du er bak månen,
har du rundt 50 minutter hvor du ikke kan se fartøyet.
Det var en nifs følelse.
Her er vi på vei mot månen,
har snakket frem og tilbake med mannskapet hele veien,
og så mister vi signalet,
LOS, og vi kan ikke prate med dem.
Apollo 8, Houston,
ett minutt til LOS, alle systemer go.
Ha en trygg ferd, karer.
Tusen takk, tropper.
Sees på den andre siden.
Mission Control sa:
"Dere vil miste kommunikasjon med oss
da og da,"
og på sekundet mistet vi kommunikasjonen.
Du kunne hørt en nål falle i det kontrollsenteret.
Dette var første gang vi hadde dratt bak månen.
Vi kan ikke se den og ikke... Vi har ingen data,
så vi er avhengig av at romfartøyet virker perfekt bak månen,
fordi det kan komme ut bak månen og være på vei hvor som helst.
Det kan være på vei rett mot overflaten.
På vei rett ut i verdensrommet
hvis motoren eller datamaskinen gjorde en feil.
Så jeg er anspent.
De måtte gjøre en manøver på baksiden
for å bremse for å forbli i bane rundt månen,
og hvis de ikke gjorde manøveren
ville de komme til syne på ett tidspunkt,
og hvis de gjorde det, ville de komme til syne på ett annet.
Vi hadde to klokker satt opp
som telte ned til begge alternativer.
Apollo-kontroll Houston,
marker ett minutt fra antatt tidspunkt til oppfanging.
Apollo 8, Houston, over.
Apollo-kontroll Houston,
Jerry Carr har ringt og vi avventer.
Vi har ikke hørt noe ennå, men vi avventer.
Apollo 8, Houston, over.
Vi har den.
Apollo 8 er nå i bane rundt månen.
De kom rundt hjørnet.
Brenningen hadde gått bra og de var i bane.
Her feires det.
Dette er Apollo-kontroll, Houston,
bytter nå til Jim Lovells stemme.
Brenning ferdig.
Vår bane er 116,9 ved 60,5.
Apollo 8, dette er Houston, mottatt.
Godt å høre stemmen din.
Stort lettelsessukk
fordi vi visste at de i det minste var stabile.
Hvorvidt vi kunne få dem ut av bane var et annet spørsmål.
Jeg vil si at vi alle brukte hele den dagen
da vi var i bane rundt månen på kontrollsenteret.
Alle var så spente.
Og så, mot slutten av dagen,
kommer Frank Borman på og sier at de har noe de vil si.
Vi er på vei mot månesoloppgang
og til alle der hjemme på Jorden
har mannskapet på Apollo 8
en melding vi gjerne vil sende til dere.
Jeg fulgte bare med på hva som foregikk med romfartøyet,
alt var nominelt.
Og så begynte Frank Borman...
...og sa: "I begynnelsen..."
"...skapte Gud himmelen og jorden."
"Og jorden var øde og tom,
og det var mørke over det store dyp."
Det traff meg som en haug med stein.
Så traff det alle på Mission Control, tror jeg,
troende eller ikke, som en haug med stein.
Og håret på nakken reiste seg.
"Og Guds Ånd svevde over vannene.
Da sa Gud: 'La det bli lys!'"
Det var litt av et øyeblikk.
Ingen av oss visste at det ville skje...
EECOM: STRØM OG LIVSSTØTTE
...og jeg skammer meg ikke over å si at jeg gråt.
"Og Gud sa: 'Vannet under himmelen
samle seg til ett sted.'"
Det traff riktig note for alle.
Og om du tenkte på det i 40 år
og spurte deg selv: "Kunne man sagt noe som var bedre enn det?"
så ville det ikke vært noe annet svar.
"...og Gud så at det var godt."
Vi ingeniører er ikke poeter.
VI er ikke gode på det, men...
Det hadde en dyp effekt på alle som var i kontrollsenteret.
Og fra mannskapet på Apollo 8,
vi avslutter med god natt,
lykke til,
God Jul,
og Gud velsigne dere alle,
alle dere på den gode Jorden.
En manusforfatter kunne ikke gjort det bedre.
Året 1968, i USA, var et forferdelig år,
Vietnamkrigen raste, valget raste,
opptøyene raste, og drapene på to fremtredende folk.
Å avslutte året med å dra rundt månen på julaften,
alt falt på plass.
Spider Gumdrop, jeg ser jettene fyre av
klart og tydelig.
APOLLO 9 FIKK ENDELIG TESTET MÅNEMODULEN
APOLLO 10 TOK DEN RUNDT MÅNEN
TRENINGEN BLE MER OG MER KREVENDE
Vi jobbet vanvittig mye.
Vi kjørte ti til tolv oppskytingssimulasjoner hver dag.
Det var krevende.
Vi var så oppslukte i disse flygningene,
øvde på dem og den slags,
at vi aldri hadde tid nok til å nyte dem.
Det tok en toll på familien.
Vi var ikke hjemme mye.
Konene tok over. De gjorde alt sånt.
Og de tok seg av regnskapet,
det gjorde alt.
Hvis jeg kunne gå tilbake og gjøre det på nytt,
hadde jeg ikke gjort det.
Så mye påvirket det familien min.
NASA slukte all min tid.
Simuleringslaget hadde et lite rom rett foran kontrollsenteret
med et glassvindu, de kunne se oss.
Og da vi kjørte simulasjonen, som var en øvelse,
inkluderte det kontrollsenteret,
det inkluderte mannskapet, vanligvis det faktiske mannskapet i simulatoren,
og vi var alle tilkoblet både via data og stemme.
SIMULATOR IIB MÅNEKART HØYT OG LAVT
Det var en måte å sjekke alle bakkesystemene på
og utvikle prosedyrer,
virket de ikke i simulatoren, ville de ikke virke på ordentlig.
Mitt kallenavn på sim-karene: "De som kommer for å ta oss."
De kastet problemer på deg hele tiden.
De prøvde å presse oss til grensen for å se hvor vi gikk.
Vi var halvveis gjennom landingssimulasjonen...
...og vi får en programalarm på datamaskinen.
1201, 1202, slikt,
og alle lurer på: "Hva i helvete er en 1201, 1202?"
Programalarmer var dataens måte å fortelle oss:
"Dere ber meg gjøre for mye."
Vi var helt ukjente med det, hvert fall jeg.
Jeg ringer bakrommet mitt,
Jack Garman var ekspert på dataprogrammer, og han visste det ikke.
Så jeg sa: "Flygning, det er noe som foregår.
Jeg vet ikke hva. Avbryt."
På Mission Control, da vi skrev reglene,
trengte du to tegn for å avbryte.
Så det var da vi begynte debrifing,
at sim-lederen kom ut og sa:
"Vel, du hadde ett tegn, hva var det andre?"
Og rommet ble dødsens stille.
Etter debrifingen var over
sa Gene: "Jeg vil du skal samle laget
og fortelle meg hvilke alarmer du kan fortsette på og ikke."
Så jeg sa: "Jack, få sammen MIT",
folkene som bygget datamaskinen, og alle andre du kan,
lag en liste, forklar den til meg,
"så gjør vi det til regel."
Og Jack gjorde akkurat det.
MÅL MÅNEN
Cape Kennedys drømmetårn, oppskytningsramper for høye idealer.
Collins, Armstrong og Aldrin,
disse tre mennene utvalgt til menneskehetens mest historiske oppdrag,
å nå en ny verden og komme tilbake med en neve støv.
Vitenskapsmennene var ikke glade
for at vi ikke hadde gjort alt de hadde villet,
og jeg måtte si til dem:
"Hør her, jeg vil ikke høre mer om hva dere vil gjøre."
Jeg sa: "Vi skal til månen."
Vi skal lande på månen,
og vi skal komme oss bort fra månen så fort vi kan,
og likevel plukke opp noen prøver,
og forsikre oss om at romfartøyet er klart, så drar vi tilbake,
fordi vi vil bevise for oss selv
at alt vi har tenkt om å fly dit og tilbake
"stemmer og er godt gjennomført."
Det var Apollo 11 sin tur.
Det var mange følelser i kontrollsenteret.
Laget var komfortabelt.
Laget var sikre på at vi hadde gjort alt vi kunne
for å forsikre at dette var så trygt som mulig.
Vi hadde en sikkerhetsvakt.
Fyren er helt begeistret,
han kom bort til meg og spurte: "Skal dere lande i dag, Mr. Kranz,"
og plutselig var det annerledes.
Rommet var i ferd med å fylles opp,
ikke bare Mission Control,
kontrollerne på det skiftet var på vei inn,
men også besøkende i visningsrommet.
Og det fylte seg opp med hver eneste NASA-leder
som noensinne hadde hatt noe å gjøre med Apollo.
Jeg var engstelig. Det var en stor greie.
Jeg var veldig fokusert på det og var velig spent.
CAPCOM: KOMMUNISERTE MED MANNSKAPET PÅ APOLLO 11
Det betydde at i dag er dagen, vi skal gjøre dette.
Mottatt, Eagle er frakoblet.
- Mottatt, hvordan ser den ut? - Ørnen har vinger.
Mottatt.
Ser ut som du har en fin flymaskin der, Eagle,
selv om du er opp-ned.
Noen er opp-ned.
Alt gikk i rute.
Vi lå foran flyplanen.
Vi hadde et privat samband
som var tilgjengelig bare for folk i kontrollrommet.
Folk på utsiden kunne ikke høre det, lederne kunne ikke høre det.
Han pratet bare til oss.
Jeg sier stort sett
at jeg tror vi ble født for denne dagen,
vi var ment å være her.
Vi gjorde en fantastisk jobb i forberedelsen på oppdraget.
Og så sa jeg: "Jeg vil stå bak enhver avgjørelse dere tar."
Vi kom inn i dette rommet som et lag og vi skal dra som et lag."
Jeg husker den dagen som om det var bare noen sekunder siden.
Jeg husker ordene, jeg husker det han sa,
og det utgjorde all verdens forskjell.
Og så sa jeg: "GC, gå til stridsberedskap,"
så vi låste dørene til kontrollrommet,
og de dørene skulle ikke åpnes igjen
før vi hadde enten landet, krasjet eller avbrutt.
Dette er Apollo-kontroll,
102 timer, 12 minutter inn i flygningen til Apollo 11.
Vi er nå to minutter, 53 sekunder fra å fange opp romfartøyet igjen.
Tjueen minutter, 23 sekunder
fra begynnelsen av drevet nedstigning mot måneoverflaten.
God kontroll med brenning.
Mottatt.
Houston, Eagle. Sambandsjekk?
Five-by, Eagle. Vi avventer din brenningsrapport. Over.
Her er månen og her er banen du er i.
Og her gjør du en PDI, drevet nedstigningsstart.
Og Kranz går til alle posisjoner: "Er du go eller ikke-go?"
Du må være "go" ellers starter vi ikke den brenningen.
- Ok, Retro? - Go.
- Fido? - Go.
- Guide? - Go!
- Kontroll? - Go.
- Telcom? - Go.
- GNC? - Go.
- EECOM? Kirurg? - Go.
CAPCOM, vi er go for PDI.
Hovedutfordringen var:
"Hadde vi nok informasjon så snart vi begynte?"
Vi må oppdatere datamaskinens kunnskap
om høyde over måneoverflaten.
Ok, vi har fått data.
Radar, flygning, ser bra ut.
Mottatt.
Gode nyheter.
Landingsradaren starter opp på 12000 m.
Jeg trodde mitt store problem den dagen var over.
Uheldigvis hadde det akkurat begynt.
Programalarm.
Avvent.
Det er en 1202.
1202. Herregud,
en av de kodene vi hadde under simmen.
Det var som om... Simmen var ikke akkurat det samme, men nære,
og jeg prøvde desperat å huske hvilken kode det var.
Da den kom trodde jeg vi var ferdige.
12... 1202 alarm.
Samme som vi hadde.
Gi oss en avlesning på 1202 programalarmen.
Vi får tak i informasjonen og det står 1202...
...men jeg prøver å huske,
og Jack Garman roper: "Steve, det står på den lille lista vår!"
Og endelig ser jeg på listen,
han var et par sekunder foran meg og jeg sa...
Vi er go på den, flight.
Vi er go på den alarmen?
Mottatt, vi er go på den alarmen.
Hvis den ikke gjentar seg, er vi go.
Og det tok oss kanskje 20 sekunder,
men det er en livstid midt under en drevet nedstigning.
Bales visste at den fortsatt fløy maskinen,
vi fortsatt var på vei.
- Delta-H ser bra ut nå. - Mottatt, Delta H ser bra ut.
Greit, alle flygeledere, følg med.
Vi burde bremse ned straks.
Bremsing på tid.
Ok, alle flygeledere, go/no-go for landing.
- Retro? - Go.
- Fido? Styring? - Go. Go.
- Kontroll? Telcom? - Go. Go.
- GNC? EECOM? - Go. Go.
CAPCOM, vi er go for landing.
Eagle, Houston. Dere er go for landing. Over.
Mottatt, forstått. Go for landing. 900 m.
Vi har en alarm.
1201...
Mottatt, 1201-alarm.
- Samme type. Vi er go, flight. - Vi er go.
Vi er go. Samme type. Vi er go.
Og så, når han snudde seg rundt,
lå det store steiner der nede så han kunne ikke lande.
Seks hundre meter.
Inn i AGS, 47 grader.
Det er kratre der, det er store kampesteiner der.
Ganske steinete område.
Noen sa at Armstrong trodde de hadde omtrent 50-50 sjanse
for at de fikk lande eller måtte avbryte.
Han var nok den roligste av dem alle der ute den dagen,
han hadde tenkt gjennom dette hundre ganger eller mer,
med tanke på selve landingen.
To hundre meter. Ned ved 19.
Han måtte jevne ut,
så måtte han fly horisontalt for å komme forbi steinfeltet.
Alt det krevde mye drivstoff.
Da vi var på vei nei, gikk lavt nivå-sensoren av,
og sa at drivstoffet er lavere enn dette...
- Lavt nivå. - Lavt nivå.
Nå er tanken nesten tom.
Drivstoff kritisk.
Jeg startet stoppeklokken.
Vi henger i lufta nede på én måne-G,
jeg vet hvor mye drivstoff som kreves, og jeg vet hvor mange sekunder vi har.
Eagle ser bra ut. Du er go.
Jeg ga fortløpende oppdateringer fra Mission Control,
og Deke Slayton satt på min høyre.
Han var leder for mannskapsoperasjoner,
og han dultet borti meg
og sa: "Hold kjeft, Charlie, la dem lande."
Vi burde nok være stille nå.
120 meter, nede på 9.
Det eneste som meddeles nå er drivstoff.
.58 forover.
Ok, Bob, jeg avventer dine meldinger.
På stoppeklokken min
hadde jeg en tapebit og sa:
"Ok, på dette punktet har vi 60 sekunder igjen."
Og litt lenger så har vi 30 sekunder.
Og litt lenger, har vi null.
Vi var satt opp slik at astronauten visste
at på ett punkt
måtte han enten lande eller avbryte.
Jeg er overbevist om at innenfor 30 meter av månen,
hadde jeg sagt "avbryt", ville han fortsatt nedstigningen likevel.
Ok. 23 meter. Ser bra ut. Ned en halv.
- 60. - 60 sekunder.
Seksti sekunder.
Og det ble stille i kontrollrommet.
Alle var limt til konsollene sine og holdt pusten.
De siste ti, tolv sekundene av landingen var meget anspente.
Klarer vi dette eller ikke?
Ned to og en halv.
Jeg så på høydemåleren og tenkte at dette klarer vi ikke.
Umulig. Vi er for høyt oppe,
men jeg visste ikke at vi var i et krater.
Så når de kom opp over kanten av krateret... I krateret langs her
ser jeg såpass mye høyde.
Når de kommer over kanten til platået, vips,
så var de mye lavere.
Fremover... fremover.
Kort tid etter det sa Buzz: "Jeg ser støv."
Det var en lettelse.
Setter ned bena. To og en halv.
Blåser opp litt støv.
Ti meter. En halv meter ned.
Svak skygge.
Fire fremover.
Fire fremover. Flyter litt mot høyre.
- Tretti sekunder. - Ned en halv.
Tretti sekunder.
Lett kontakt.
Ok, motor stanset.
ACA ute av sperrehjulet.
Gjør klar til å slå av.
Vi landet med 18 sekunder igjen på stoppeklokken.
Vi mottar at dere er nede, Eagle.
Ok, avvent T1.
Tranquility Base her, Eagle har landet.
Mottatt, Tranquility. Vi mottar at dere er på bakken.
Dere har masse folk i ferd med å bli blå. Vi puster igjen. Takker.
Takk skal dere ha.
Dere ser bra ut her.
Ok, vi er opptatt en liten stund.
Så gikk det endelig opp for oss at vi akkurat hadde landet på månen.
Og vi snakker ikke om å lande på en flyplass eller noe.
Vi snakker om å lande på månen.
Ok, demp skravlinga i rommet.
Alle applauderer bak oss i kontrollrommet,
men vi må holde oss fokusert.
Er det trygt å bli her i de neste to minuttene, ja eller nei?
Kommer romfartøyet til å falle overende?
Er vi i et krater? Glir vi?
Det var mange spørsmål vi måtte svare på.
Ok, T1. Bli/ikke-bli. Retro?
- Bli. - Fido?
- Bli. - Styring?
Jeg husker Kranz gikk rundt: "bli/ikke-bli."
Ikke "go/no-go", så klart.
Du måtte si "bli/ikke-bli", så vi sa "bli". Alle sa "bli".
Rett etter dette, den siste bli/ikke-bli,
tok noen tak i skuldrene mine.
Og jeg så opp og så: "Herregud."
Chris Kraft var også ansvarlig for dataprogrammene,
overså dem før de første Apollo-flygningene.
Så han visste hva som kunne skjedd.
Han kjente reglene godt,
så ja, det var... Det var litt av en greie.
Og endelig komme dit og være der nede er...
Første gang i menneskehetens historie
at noen hadde gjort noe slikt.
Og laget leverte dette.
Det var imponerende.
Det var den ultimate
testen av lagene på Mission Control og kulturen som var etablert der.
Og omsider byttet vi skift,
og jeg stoppet for å få litt mat, litt frokost.
Og da jeg gikk inn kjøpte jeg en avis.
Den avisen var omtrent 10 cm tykk.
Jeg har den forresten fortsatt.
ARMSTRONG OG ALDRIN 'TAR ETT LITE STEG FOR MENNESKEHETEN' PÅ MÅNEN
Jeg satte med ved disken
og bestilte eggerøre, drakk kaffe,
og jeg ser på alt dette, vi har landet på månen og sånt.
To karer kom inn og satte seg ved siden av meg,
og den ene sa til den andre:
"Vet du, jeg gikk i land i Normandie på D-Dagen."
Og jeg lytter,
og han sa:
"Jeg har aldri vært stoltere av å være amerikansk enn i går.
Vi landet på månen."
Det var da det slo meg, det vi hadde gjort.
Her satte mennesker fra planeten Jorden først sine føtter på månen.
Vi kom i fred for hele menneskeheten.
Juli 1969 e.kr.
CHICAGO ØNSKER MÅNEHELTENE VELKOMMEN
Mannen som i kveld har blitt valgt til å motta denne gruppeprestasjonsprisen
for alle de 400000 som, på en eller annen måte,
har bidratt til suksessen av dette programmet er en ung mann.
Steve Bales, når datamaskinene virket forvirret
og når han kunne ha sagt "stopp",
eller når han kunne ha sagt "vent", sa "go".
Takk, Mr. President.
Apollo 12...
...begynte som alle andre oppdrag.
Nedtellingen til Apollo 12 er fortsatt pågående.
Prosjektlederne følger nøye med på denne værfronten
som har beveget seg inn i området raskere enn antatt i dag tidlig.
Jeg fikk en flybevissthetspris.
Så jeg fikk gå ned å se på oppskytningen.
T-minus 20.
Jeg sitter der ute i regnet, 5 km unna.
Vi har styring internt.
Ti, ni, åtte... Tenningssekvens startet.
Seks, fem, fire, tre, to, én, null.
Alle motorer går. Begynn oppskytning.
Vi har oppskytning kl. 11.22. Østlig standard tid.
Saturn V er et kraftig fartøy,
når en går av kan du kjenne klærne dine pulsere.
Tårn klart.
Jeg har et svinge-og rulleprogram, denne er i full fart.
Jeg føler meg bra.
Min første gang som sjefsflygeleder,
og oppskytningsleder.
Pete Conrad rapporterer svinge-og rulleprogrammet
for å få Apollo 12 på riktig kurs.
Omtrent 30 sekunder inn i flygningen...
Rull avsluttet.
Mottatt, Pete.
Jeg ser to lyn ned hver side av fartøyet.
Da ble det liv i mannskapet.
Ok, vi mistet plattformen, folkens.
Jeg vet ikke hva som skjedde. Men absolutt alt falt ut.
All dataen ble helt blank.
Alle konsollysene mine lyste opp som et juletre.
Jeg så på John. Han bare sto der.
Jeg husker ikke at han pratet med bakrommet.
Jeg har tre brenselcellelys,
et AC-bus-lys,
brenselcelle frakopling,
AC-bus overbelastning 1 og 2.
Hoved-bus A og B ute.
Den første tanken jeg hadde var:
"Jeg vil bli den første som må avbryte."
Jeg har AC.
Jeg så på dataen...
Og han bare stirret på dataen...
Kanskje det bare er indikatoren?
Jeg sa: "John, har du snakket med bakrommet?"
og John ignorerte meg.
Hva har du på Hoved-bus?
Så plutselig
kom det mønstre og slikt på skjermen.
Jeg var ikke sikker på hva det var,
men så tenkte jeg med meg selv: "Dette har jeg sett før."
"Jeg har sett dette før."
Han hadde sett hva dataen ville se ut som
fra en bakketest han husket.
Da falt det på plass.
Signalbehandlingsutstyret, SCE.
Er det SCE-en?
Jeg vet ikke, John. Det ser slik ut.
Flygning, EECOM. Prøv SCE til AUX.
Og så sa John Aaron: "Flygning, be dem skifte SCE til AUX."
SCE til AUX.
Reserve, flight.
SCE til AUX, Capcom.
Og Jerry Carr sa: "Hva?"
"Hva er det?"
John kom inn over oss begge og sa:
"Signalbehandlingsutstyr til reserven."
Det gikk til romfartøyet.
Apollo 12, Houston. Prøv SCE til reserven. Over.
NCE til reserven?
Hva i helvete er det?
SCE... SCE til reserven.
Al Bean visste hvor bryteren var.
Han strakk seg ned, slo den over, og med en gang, viola,
vi fikk alt tilbake.
Vi er tilbake, flight, ser bra ut.
Det er ikke det at SCE til AUX fikset problemet...
...SCE til AUX var det som lot meg få dataen tilbake.
Men det jeg fortsatte å se på
var banepeilingen, som vi hadde på et stort display foran.
Det var rett på.
Det var det. Fasebytte.
Vi skal rette ut problemene våre her.
Jeg vet ikke hva som skjedde.
Jeg er ikke sikker på at vi ikke ble truffet av lyn.
Det var da jeg sa til Gerry:
"Ikke legg så mye press på deg selv.
Vi må ikke til månen i dag."
"Vi bare gjør noen tester, så kommer alle tre hjem igjen,
og drar neste gang."
Alt han mente å si var at det var opp til meg.
Jeg sa: "Vel, det er din jobb."
Dette vet dere bedre enn meg, hvordan man gjør dette.
Jeg vil bare at dere skal vite at ingen trenger å stresse,
eller føle press over å ta en dårlig avgjørelse,
så ta en god en...
"...så godtar jeg den."
Vi fortsatte å sjekke på ting, og riktig nok,
alt var ok, så vi sa: "La oss gå for TLI."
Så da gikk vi.
Og etter det var dette ett av de mest stødige oppdragene vi har hatt.
Ned til rampen.
Heisan!
Det var kanskje et lite steg for Neil,
men det var et langt ett for meg!
Vi hadde en helsikes fest, det husker jeg.
Etter vannlanding,
gikk vi ned til Singing Wheel og tok en øl sammen.
Vi festet og hadde det moro.
Vannlandingsfester var...
...mye vennskapelig erting frem og tilbake med de andre grenene.
Som i: "Jøss, dere rota skikkelig til i dag."
Det var ansikt til ansikt, peking av fingre og hytting med never.
Man holdt ikke tilbake,
men alle var venner, det var det aldri tvil om.
Vi var alle sammen om dette.
Drakk mye øl.
Det var en herlig tid.
Det gjorde oss til et bedre lag, tror jeg.
Jeg kom til kontrollsenteret
og jeg skulle begynne skiftet mitt en time senere.
Alt så ut til å gå bra.
Mannskapet på Apollo 13 ønsker alle der en god kveld
og vi er straks klare til å gjøre ferdig
inspeksjonen av Aquarius og komme tilbake
til en behagelig kveld på Odyssey. God natt.
NETTVERK
Takk, 13.
Normalt brukes siste time av et åtte-timers skift
til å forberede mannskapet til soveperioden deres.
Og det er en liste med ting som må gjøres.
Én av de tingene er å røre i cryoene, oksygen og hydrogen.
Iverksett EECOM.
Vær så god, EECOM.
Har dere rørt i O2?
Så vi rørte i cryoene.
Og så brøt helvete løs.
Ok, Houston, vi har et problem her.
Hva går det av dataen, EECOM?
- Vi har mer enn et problem. - Ok, hør etter, folkens,
Vi har mistet trykk i brenselcelle 1 og 2.
Vi har mistet trykk i O2-tank 2.
GNC, kan du se på det?
Houston, vi har et problem.
Ok. Avvent, de har et problem.
En hel haug av problemer ble rapportert til meg.
Jeg lurte på hvilket han pratet om.
Vi hørte et høyt smell i sammenheng med
varsellampene her.
Ok, avvent 13, vi ser på det.
Jeg kom og plugget meg inn.
Satt meg ved siden av Gene.
Første reaksjon er at vi kanskje har et elektrisk problem her
og at det påvirker telemetrien og instrumentene.
Ser du en AC-bus underspenning der, EECOM?
Negativ, flight.
Vi kan ha hatt et instrumentproblem, flight.
Mottatt.
Jeg sa: "Jeg tror vi har hatt et instrumentproblem, flight,"
og det er nok den største underdrivelsen
i bemannet romfartshistorie.
Jeg kunne ikke tatt mer feil.
La oss få en anbefaling, Sy,
om du har noen bedre ideer.
Jeg fikk litt panikk, naturligvis.
Når du begynner å få panikk får du en klump i halsen
helt til du når "fight or flight" -punktet,
og tanken om å reise meg og dra hjem var så vidt innom,
selvfølgelig var ikke det noe alternativ
og det visste jeg.
Kan vi gå over statusene våre, Sy,
og se hva vi har i den forstand?
Hva tror du vi har i romfartøyet som er bra?
Avvent, flight.
Når jeg fikk roet meg ned,
sa jeg: "Det ser ut til at vi faktisk har mistet to brenselceller",
og jeg aner ikke hvorfor."
Vi ante ikke hva som hadde hendt.
Det var ikke før jeg så ut av vinduet...
...at jeg innså hvor alvorlig det var.
Når jeg ser ut av luken, virker det som
om vi lekker noe.
Vi lekker noe ut i rommet.
Når jeg så oksygenet sprute ut,
innså jeg at det ikke bare var oksygenet,
men strømmen og fremdriftssystemet.
Mottatt, vi hører at dere lekker.
Det begynte å gå opp for kontrollsenteret
at kanskje dette var et ordentlig problem som ikke ville gå bort.
Flight, vi vil nå 100 psi om én time og 54 minutter.
Det er slutten.
Og det var da jeg skiftet
til overlevelsesmodus.
Jeg ringte kontrollerne mine og sa:
"Alle flygeledere, ro dere, slutt med gjettingen,
La oss løse problemet."
Ok, alle sammen hold hodet kaldt.
La oss forsikre at vi ikke gjør noe
som vil slå ut batteristrømmen
eller som fører til at vi mister brenselcelle nummer to.
Vi har kommandomodulsystemet,
så vi ligger godt an dersom vi må hjem.
La oss løse problemet, og ikke gjøre det verre med gjetting.
Her er en nyhetsmelding fra ABC News.
Apollo 13-romfartøyet har lidd et alvorlig strømforsyningsfeil
som kan føre til at månelandingsoppdraget må avsluttes tidlig.
Så snart vi hørte det kom vi inn alle sammen
for å hjelpe til.
Folk kom fra overalt i hele landet.
Da jeg kom dit dro jeg til bakrommet,
det var kaos.
De prøvde fortsatt å få igjen fatningen etter det som hadde skjedd,
og de begynte å omgruppere.
Jeg tok ikke engang på øretelefonene i begynnelsen.
Jeg bare gikk bak konsollene
og hørte på dem hvilket problem de jobbet med.
Det rommet var helsikes forvirret.
Det tok en liten stund før jeg skjønte det, men det var sant.
Å feile var på den tiden, ganske lenge,
kanskje ikke et alternativ,
men det lurte der ute på nattehimmelen.
Det dristet oss nesten til å gjøre en feil.
Ok, 13. Dette er Houston.
Det ser ut til at vi mister O2-flyt
gjennom brenselcelle tre.
De mistet strømforsyningen sakte men sikkert,
og det ville ikke ta lang tid før brenselcellene var av,
så nå er vi utelukkende på batteri.
Jeg gikk og satte meg ned ved EECOM.
Sy Liebergot var der, og jeg sa: "Sy",
dette problemet... Du klarer ikke fikse dette."
Så sa jeg: "Du må slå av kommandomodulen."
Og du kan forestille deg motviljen til å gjøre det.
- Flight, EECOM. - Vær så god, EECOM.
Trykket i O2-tank 1 er helt nede på 297.
Vi bør tenke på å komme oss i LM, eller bruke LM-systemene.
Vi var i dyp trøbbel,
og den eneste måten vi kunne redde oss selv på
var ved å bruke månemodulen.
13, Houston.
Vi vil dere skal bevege dere over til LM nå.
Fred og Jim er i LM.
Vanligvis, når du er på vei mot månen,
kan du snu rundt og brenne av den store motoren mot Jorden å komme tilbake.
Men den store motoren hadde akkurat et stort problem
og vi visste ikke omfanget.
Vi kunne gjøre en stor brenning
med nedstigningsmotoren på månemodulen.
Det var ikke mye lenger å dra rundt månen.
Så jeg foreslo at vi gikk på en friretur umiddelbart.
EN FRIRETUR VILLE BRUKE MÅNENS TYNGDEKRAFT
TIL Å SLYNGE ROMFARTØYET TILBAKE MOT JORDEN
Dette er Apollo-kontroll, Houston, her i Mission Control,
vi ser nå på et alternativt oppdrag.
Å svinge rundt månen og bruke månemodulens kraftsystemer
på grunn av situasjonen som har utviklet seg denne kvelden.
Jeg måtte manøvrere for å komme tilbake på en retning
som Mission Control hadde pønsket ut.
Og da lærte jeg noe viktig,
månemodulen var ikke laget
for å manøvrere med kommandomodulen tilkoblet.
Så jeg måtte bokstavelig talt lære, på kort tid,
hvordan jeg skulle styre romfartøyet,
men jeg fikk en teknikk på det, fyrte av månemodulmotoren,
og det satte oss tilbake på en frireturkurs.
Vi er omtrent 70 timer hjemmefra,
og vi har en plan for resten av oppdraget,
men det vil ikke være noen avslapning
overhodet fra nå til vannlanding.
Jeg fikk ikke med meg den enorme reaksjonen vi fikk
fra verden utenfor.
Det sank ikke inn før senere hvilken tilknytning alle følte
til disse tre gutta.
De kjente dem ikke engang, kunne ikke navnene deres,
men hele verden var forent
i ønsket om at dette skulle gå bra.
Situasjonen er ekstremt kritisk og vi følger den konstant.
Vi er tilbake med en ny rapport kl. 12.30,
deretter får dere en full analyse klokken ett.
Vi røyket, alle sammen.
Og når jeg sier røyket, mener jeg virkelig røyket.
Når du kom inn i kontrollrommet, inn sidedøren,
når du åpnet den døren,
kom en sky av røyk ut.
Så mye røyk var det.
Apollo 13 brakte ut noen meget interessante ting
fordi du kunne ikke dusje, ta på deg jobbklær,
skjorte og slips,
og børstet tennene og brukte deodorant.
Du bare løp.
Vi var der i 35 timer i strekk.
Jeg tror jeg hadde på de samme klærne i tre, fire, fem dager.
Jeg sov på gulvet i SSR.
Jeg var under et bord.
Det var ganske modent.
Søvn betydde ingenting, klesbytte betydde ingenting,
personlige problemer betydde ingenting.
Det var bare én ting i 48 timer...
...som hele laget med folk, ledet av Mission Control...
Gutta kunne ikke løse problemet sitt der opp i verdensrommet.
Det var bare én ting i tankene deres...
...å få de gutta hjem.
Vi hadde trent på å tenke
at man aldri måtte gi opp så lenge man hadde alternativer
Og vi hadde alltid alternativer.
Laget gikk i ett.
Hele veien tilbake fant folk opp nye ting,
nye innovasjoner og nye måter å gjøre ting på.
Det var et spørsmål om å ha en utrolig evne
til å forstå ting
som nesten gikk hinsides forståelse,
og finne deler som vi kunne sette sammen
og begynne å rette på puslespillet.
Jeg kunne se Jorden bli større og større,
og jeg innså at vi trengte instrukser
for den beste måten å starte opp kommandomodulen på.
Så jeg fortsatte å spørre, meget høflig på den tiden:
"Har dere de instruksene?"
Og de sa: "Vi jobber med saken."
Det originale oppstartsdokumentet
begynte med John Aaron og meg på en tavle.
Vi kastet et par ting opp på tavlen, noen grove trekk,
og det var begynnelsen på dokumentet.
Jeg visste hva slags utstyr som måtte være på for å utføre visse funksjoner.
Og det startet hele prosessen
med hvordan vi skulle bygge alle bryterne og kretsene,
hvilken rekkefølge alt måtte gjøres i,
og alt meget sammenfattet.
Derfra begynte det å vokse,
og folk bidro med hver sin del av sitt territorium.
Én organisasjon ville ha dette.
Vel, da måtte det inn i dokumentet,
gjennom John og meg å spørre:
"Har vi råd til å gjøre dette med strømmen vi har?"
Og vi jobbet oss gjennom alle problemene, alle prosedyrene,
og det endelige dokumentet ble godtatt og lest til mannskapet.
I morgen tidlig, østlig tid,
vil romfartøyet nærme seg Jorden og se slik ut.
Slik ser det ut nå.
Omtrent fem timer før det når Jordens atmosfære
vil mennene i kommandomodulen koble fra denne delen
kalt servicemodulen,
og det vil flyte vekk i verdensrommet.
Da gjenstår disse to delene av romfartøyet,
LM her og kommandomodulen her.
Og en hel side av det romfartøyet mangler.
Rett ved antennen
er hele panelet blåst vekk,
nesten fra grunnen til motoren.
Mottatt.
Det er et søl.
Jeg husker ikke at vi sa: "Hei, dette klarte vi,"
fordi det hadde vi ikke ennå.
Det var fortsatt mange variabler involvert
og jeg kunne bare håpe at det vi gjorde var riktig.
Vi visste ikke hvordan eksplosjonen vi nå visste at hadde hendt
hadde påvirket kommandomodulen.
Vi visste ikke om varmeskjoldet hadde blitt skadet,
og om alt vi hadde gjort for å redde mannskapet ville virke.
Jeg vet at alle her vil takke dere der nede
for den gode jobben dere har gjort.
Det stemmer, Joe.
La meg si at vi alle satte pris på å gjøre det.
På alle de returnerende flygningene
har vi noe vi kaller "blackout".
Det er en periode der de får blackout
på grunn av ionisering, varme.
Du kan ikke kommunisere gjennom det.
Så vi kunne ikke snakke med hverandre.
På dette punktet i romfarsprogrammet
kunne vi beregne når blackout ville starte og slutte på sekundet,
vi tok aldri feil.
I dette tilfellet startet det som beregnet,
og når det var på tide at de kom ut av det,
skjedde det ikke.
Ok. De burde være...
Du burde komme ut av blackout nå.
Kan du se dem?
Negativ.
Og du begynner å tenke: "Herregud",
vi har gjort alt dette for å få dem hjem,
"men så har noe skjedd med varmeskjoldet."
Det jeg tenkte da var at de var tapt.
Det var bekymringer i ledelsen
som fløy rundt om at vi hadde skadet varmeskjoldet eller den slags,
til et punkt hvor jeg bare...
Og dette gjelder nok alle kontrollere.
Du kaster ut ting i hodet som du ikke har kontroll over.
Du bekymrer deg ikke om dem, sånn er det bare.
Ingenting å gjøre med.
Nettverk. Ingen ARIA-kontakt ennå?
Ikke så langt, flight.
Har du kommunikasjon med ARIA?
Korrekt.
Ok.
Så vi satt der og vi satt der,
jeg glemmer hvor lenge... Det var sent.
CAPCOM, kan du prøve å ringe dem?
Og plutselig fikk vi nyss fra et fly som var ute
om at ARIA hadde anskaffet et signal.
Vi falt nesten ut av stolene våre.
Plutselig ble det liv.
Fortell dem at vi avventer.
Odyssey, Houston avventer. Over.
Og så rapporterte hangarskipet radarkontakt.
Så rapporterte de lydmursbrist og vi sa:
"Nå er vi på vei inn igjen."
Ok, Joe.
Mannskapet pratet.
Lettelsen over at de var ok...
Og da vi fikk kontakt og hørte fra dem,
ble det til ren fryd.
Visuell kontakt, flight.
Odyssey, Houston. Dere er på hovedskjermene.
Det ser fantastisk ut.
Og der var det TV-kameraperspektiv
opp mot romfartøyet
fra dekket på hangarskipet,
og vi så de tre store, blå fallskjermene.
Det vakreste synet noensinne.
Det viktige er at helt til mannskapet var ombord på hangarskipet
og vi overga ansvaret fra Mission Control
til hangarskipets kommandant,
det er da det er ferdig,
det er da vi kan feire.
Her er de.
James Lovell, John Swigert og Fred Haise.
Og feiringen er alltid i tre faser.
Vi tenner sermonisigaren,
du sender den rundt tent langs hele linja.
Deretter åpner du kontrollromdørene
og bakromskontrollerne kan komme å bli med oss.
Det er de virkelige heltene av 13, fordi det var dem...
Dem som ga oss svarene.
Og i tredje fase av feiringen
deles amerikanske flagg ut til alle kontrollerne,
en tradisjon som Jerry Bostick startet,
helt tilbake da vi satte vår første romfartsrekord som amerikanere
og sammenkoblet to romfartøy.
Så slutten på oppdraget er total utmattelse,
total triumf, total fryd...
...at ja, mannskapet vårt er hjemme.
De er trygge og vi gjorde det vi skulle.
Etter flygningen, i diskusjoner med kontrollerne,
sa jeg: "Vel, vi tenkte vi skulle la være å prate med dere..."
...slik at det kanskje blir en bra film en eller annen gang."
Tre, to, én, tenning.
Vi er på vei, Houston.
ETTER APOLLO 13, LANDET MAN FIRE GANGER TIL PÅ MÅNEN,
SISTE GANG MED APOLLO 17
SÅ KOM SKYLAB
ROMFERGEN
DEN INTERNASJONALE ROMSTASJONEN
I DAG OPERERER MISSION CONTROL FORTSATT MED PRINSIPPENE NEDSATT I APOLLO-TIDEN
Etter Apollo 1 brannen
ble "tøff og kompetent" mantraet til flygelederlaget.
Det er fortsatt kjernen i prinsippene og grunnlaget vi forholder oss til.
Jeg tror ikke det har avtatt overhodet.
Begynn med å åpne mansjettsjekklisten til side sju.
Vi er i en avslutningssak.
Prioritetene er alltid mannskapets trygghet, fartøyets, og oppdragssuksess.
Og de forandrer seg ikke,
men hva vi mener med "oppdragssuksess" forandrer seg over tid.
De som fløy de tidlige oppdragene satte standarden.
De gikk gjennom ilden for oss,
og vi prøver å leve opp til den storheten
de demonstrerte hver dag.
Det er utrolig.
Jeg syns det er utrolig at vi ikke bare klarte det rent teknisk,
men at landet lot oss gjøre det,
folket og kongressen og lederskapet og Det hvite hus.
Alt kolliderte stilte seg i korrekt orden.
Jeg hadde en følelse av hva det betydde,
at vi skapte historie.
Det tror jeg vi alle hadde.
Og i den forståelsen lå det en stolthet i det vi drev med,
og en stor følelse av takknemlighet over at jeg falt inn i det
på rett tidspunkt.
Det var en gylden mulighet å være en del av det.
På en eller annen måte, da vi kom sammen,
var vi bedre enn hver av oss alene.
Vi ble i stand
til å gjøre det som i de fleste tilfeller ville blitt ansett som umulig.
Vi var bedre enn vi forventet å være.
Vi lyktes mer enn vi forventet å gjøre.
Og med unntak av en fæl ulykke på oppskytningsrampen,
fikk vi alle sammen hjem igjen.
Vi astronauter
var alltid pilspissen,
men Mission Control var på en måte som fjærene.
De pekte oss i riktig retning.
De forsikret at vi kom dit vi skulle
og kom oss trygt hjem.
Jeg er stolt over alle som var involvert.
De skuffet meg aldri.
De skuffet aldri systemet eller NASA,
de skuffet aldri landet.
Og hvis du leter etter patrioter, der er de.
Hver eneste én.
Tekst: Thor Knai